På ett kafé i Kairo träffar vi Salah Abdel Ati, som fördrivits från sitt hem i Gaza och inte vet när han kan återvända. Foto: Khulud Shaban..
Khulud Shaban har åkt från Göteborg till Egypten för att försöka få ut sin familj från Gaza. I Kairo träffar hon den framstående advokaten och människorättsaktivisten Salah Abdel Ati, som fördrivits från sitt hem i Gaza. För henne berättar han om de fruktansvärda krigsbrott han upplevt och bevittnat.
Plats för intervju: Riche Coffee, Kairo, Egypten. Drack: Svart kaffe.
Advokat Salah Abdel Ati kommer direkt från från Gaza. Han har som många andra hamnat i Kairo efter att ha fördrivits från sitt hem. 75 dagar har han levt under krig, etnisk rensning och fördrivning. Han har sett sin mor och bror dö och vet inte om deras gravar nu har blivit jämnade vid marken.
Vem är du? Jag heter Salah Abdel Ati, doktor i statsvetenskap och rättsvetenskap. Jag är advokat, forskare, människorättsaktivist och konsult för utbildning och kapacitetsuppbyggnad. Invånare på Gazaremsan.
Var bor du? Mitt hus ligger i norr av Bietlahia. Det var ett vackert och mycket stort hus med en stor trädgård med många träd och blommor. Alla fredagar skulle alla familjemedlemmar ner och plöja, plantera och ta hand om frukterna.
Salahs bostadsområde före kriget. Foto: Privat.
Den 7 oktober genomförde Hamas Tofan al Aqsa-operationen. Israel svarade med en storskalig operation mot Gazaremsan, inklusive att döda, fördriva och hålla kvar fångar.
Vad hände med dig och när fördrevs du och din familj? Efter 17 dagar av krig, den 24 oktober fick vi en evakueringsorder men vi vägrade lämna våra hem. Det fanns ungefär 170 fördrivna personer i mitt hus. Jag var värd för dem i början av kriget.
Huset bombades och vi drabbades av det internationellt förbjudna ämnet fosfor. Jag, mina bröder och alla i huset gick ut med våra kläder på, och den som kunde ta sina personliga tillhörigheter tog dem, och några av oss kunde inte. Vi åkte från norra Gaza till södra Gaza till Tal Al-Hawa, och det galna bombardemanget började på Tal Al-Hawa-området med stridsvagnar och flygplan och förstörde hela bostadskvarter. Vi flyttade till Al-Nuseirat och satt där i nästan 30 dagar. Och Al-Nuseirat ligger nära Al-Mughraqa-området, som utsattes för kraftigt bombardemang, och staden Al-Zahraa förstördes också helt.
Salahs bostadsområde under kriget. Foto: Privat.
Hur var det för dig? Vad gjorde du under de här dagarna, vilken roll hade du? Jag var ständigt i rörelse, gjorde mediaintervjuer och sjukhusbesök, som ett resultat av mitt arbete som människorättsadvokat.
Vi har en tom tomt i Deir al-Balah. Vi bestämde oss för att köpa tält och började leta efter tunnor med vatten, mjöl och levande förnödenheter på en tom tomt. Vi försökte ta med madrasser från Khan Yunis, men då i ögonblicket fanns det ingenting.
Under vapenvilan 24 november började vi förbereda platsen. Min mamma, mina bröder och deras barn kom och vi sov två nätter på detta land. Sedan kom order om att evakuera området igen under invasionen av Khan Yunis-området. Vi vägrade att lämna området, det fanns ingenstans att ta vägen, många i området träffades av en ring av eld vilket gjorde att vi tvingades evakuera och fly. Den här gången flydde vi med madrasser, livsförnödenheter, en bensindunk för matlagning och lite annat.
Vi gick till min kusins hus. Vi trängdes in i ett hus, vi var cirka 140 personer. Vi satt i ett lager under min kusins hus och satte tält runt platsen. Mamma och min bror Nehru åkte till Nuseirat till min syster och på natten bombades Al Nadi-familjens hus. De som satt i asbestrummen blev martyrer, och de som satt i betongrummen blev skadade.
Fick din familj några skador? Min mor och bror blev martyrer, och jag kunde inte begrava dem. Vi tog ut sju martyrer och sex skadade familjemedlemmar under spillrorna, bort från blåmärken, såren och andfådd stoft. När vi gick ut och tog ut de sårade och döda, vad var vår högsta önskan i detta ögonblick? Att hitta en grav för min mamma och min bror! Alla gravar var bulldozrade. Min mamma är från Jabalia, Beit Lahia-projektet. Hon bodde i Nuseirat. Vi registrerade hennes död skedde i Deir al-Balah och hon begravdes i Bureij… och vi vet inte om hon förblev i sin grav eller om den är bulldozrad nu.
Vi vet inte om hon förblev i sin grav eller om den är bulldozrad nu.
För första gången i Gazas historia, 120 massgravar. Tio gånger fördrevs vi från en säker död. Vi som överlevt led av svåra skador, ett brutet bäcken och liknande kritiska skador. Problemet var hur man åkte till sjukhuset, och det finns ingen service på sjukhusen, inga behandlingar för sådana här skador som i sammanhanget betraktades som lätta, och de bad oss att gå. Det finns inga platser på sjukhusen, det finns inga smärtstillande medel, och frakturskadorna är mycket smärtsamma. All denna smärta läggs till de scener som vi ser dagligen från… Avskyvärda massakrer.
Scenerna vi ser på TV är hemska! Min son, Muhammad Abdel-Aty är pappa till en liten flicka. Han var tvungen att rädda grannarna och hjälpa dem att ta sig ut ur huset efter att det bombades. Han bar ett halvt barn i sina händer och hans dotter såg detta och drömmer fortfarande om halvbarnet. Scenerna och minnena är mycket smärtsamma och hemska.
Katastrofala skyddsrum, förorenat vatten, epidemier och sårade överallt, fältarresteringar, och med allt detta i söder var vi bättre än norra Gazaremsan. I norr finns ingen mat, inget vatten, ingen ambulans, inga sjukhus. Dödsfall på gatorna och daglig förflyttning. Det finns inga nödvändigheter för livet. De dricker avloppsvatten och äter trädlöv.
Vad tycker du om Israels svar på Tofan Al-Aqsa som utfördes av Hamas? Detta krig är en del av förintelsen av det palestinska folket och den fullständiga förstörelsen av Gazaremsan. Det har ingenting med Hamas att göra. Det är ett pågående fördrivningsprojekt. Rafah var redan en fullsatt stad innan människor fördrevs till den. Det är ett mycket trångt område när 1 300 000 människor fördrevs till den. Detta är en katastrof.
Alla gator är fulla av fördrivna människor, en fruktansvärd trängsel, en fruktansvärd humanitär katastrof, hunger, törst och rädsla.
Alla livsnödvändigheter och dagliga nödvändigheter har försvunnit från marknaderna och ingen hjälp kommer in. Vi förflyttades till Rafah, Tal al-Sultan-området, vi bodde hos min kusin, och Tal al-Sultan-området bombades ännu mer. Från en gång, Rafah-området, från Al-Quds-universitetet, till hela Tal al-Sultan området fanns det tält. Alla Rafahs landområden var fullt av tält. Folk gjorde tält med sina egna händer, gjorda av nylon och trä, och när det började regna drunknade folk och deras tält fylldes med vatten. Skolorna var fulla av folk, i början hade skolan tusen personer och sedan trängdes där tiotusen personer.
Alla gator är fulla av fördrivna människor, en fruktansvärd trängsel, en fruktansvärd humanitär katastrof, hunger, törst och rädsla. Israel använde alla typer av vapen. Vapen motsvarande sju atombomber föll över Gaza och förstörde 70 procent av byggnaderna i Gaza. Norra Gaza och 30 procent av byggnaderna i söder, vitala installationer och sjukhus.
Koncentrationen av tjänster var i norra Gaza. De brukade ta emot tjänster, men nu kan det inte ta emot någonting. Servicen är obefintlig. Förmågan är mycket svag. Al-Shifa’a-sjukhuset, det största, blev ett centrum för fördrivna. När Israeliska armén gick in i Jabalia gick de in i skolorna och arresterade och dödade dem. De sa åt kvinnorna och barnen att flytta. Vart ska de gå?! Så folk fick ta sin tillflykt till Al-Shifa-sjukhuset och några av dem åkte till strandlägret.
4 timmars kontinuerlig bombning, hysterisk bombning. Efter det gick stridsvagnarna in och brände områdena och jämnade dem med marken, och sedan blev det markinvasioner. Hela scenerna var mycket smärtsamma och obegripliga för sinnet.
Den israeliska armén återvände och stormade de platser dit folk ombads att fly, som Yarmouk-skolan, och till och med förflyttningen söderut upphörde. Det finns 400 000 människor som stannade kvar i norra och södra Gaza. I Jabalia stormades Jabalia-kvarteren, som det tättbefolkade området Al-Fakhura. De bombade och brände deras hem. Khalifa Bin Zayed School, Awni Al-Hanfani School och skolor intill det indonesiska sjukhuset utsattes alla för räder, arresteringar, dödande, övergrepp och bombningar Många saknades under spillrorna och många sårades och blev martyrer.
I Marknads området Jabalia finns många skolor som fylldes av alla människor. Hela bostadsområden förstördes ovanför huvudet på deras invånare. Sheikh Zayed, Al-Shuja’iya, Tal Al-Hawa, alla bostadstorg förstördes fullständigt och bulldozrades av den israeliska armén.
De bulldozrades med artillerield, en aldrig tidigare skådad eldintensitet, 4 timmars kontinuerlig bombning, hysterisk bombning. Efter det gick stridsvagnarna in och brände områdena och jämnade dem med marken, och sedan blev det markinvasioner. Hela scenerna var mycket smärtsamma och obegripliga för sinnet.
Saleh Abdel Ati tillsammans med Khulud Shaban i Kairo.
Hur beskriver du vardagen i krig? Det finns inget vatten. Man väntar i timmar och du har tur om du går på toa en gång om dagen. På 40 dagar har jag inte duschat. Fyra dagars väntan på att få mjöl. Alla människor har nu tarmsjukdomar, diarré och kräkningar på grund av oförorenat vatten. Nästan alla vattenbrunnar bombades. En brunn som ska vara till för 100 personer finns nu för 500 personer.
Det finns inga möjligheter för livet. Alla bagerier är stoppade. Alla bilar är parkerade. Det finns ingen diesel, bensin. Det finns ingen gas. Det finns inget för livet. Ditt dagliga liv är att stå i kö för allt. Badrum mat dryck allt i kö och ibland kan man inte köa hela dagen på grund av trängsel. En konservburk för tio personer. Det är en katastrofal situation. Varje barns dröm om en chipspåse, en klubba, en ballong som inte finns. Allt har försvunnit.
Det finns inget vatten. Man väntar i timmar och du har tur om du går på toa en gång om dagen. På 40 dagar har jag inte duschat. Fyra dagars väntan på att få mjöl. Alla människor har nu tarmsjukdomar, diarré och kräkningar på grund av oförorenat vatten. Nästan alla vattenbrunnar bombades.
Föreställ dig barnens, kvinnornas lidande, de sårades lidande. Sjukhusen är fördrivningscentra tomma på behandlingsanläggningar. Sjukhuskorridorerna är fulla av fördrivna människor. En fullständig kollaps av all service.. Det finns inga medborgare nu i Gaza, de är alla på flykt!
Hur beskriver du ögonblicket då du lämnade Gazaremsan? Ögonblicket vi kunde lämna Gazaremsan var mycket smärtsamt. Vi lämnade vår familj, våra vänner, våra nära och kära, våra minnen och allt som var vackert, och vi lämnade för det okända.
Vad önskar du nu? Jag hoppas kunna stoppa aggressionen och ge hjälp för att evakuera de sårade och skydda civila. Jag efterlyser vikten av att stödja det palestinska folket kamp och stödja nationell enhet.
Parabol är öppen och gratis att läsa. När du delar en artikel från Parabol för att diskutera den med dina vänner ska de inte mötas av en betalvägg. Vi vill att våra skribenters texter skall kunna läsas av så många som möjligt.
Tack vare att du blir prenumerant kan detta bli möjligt:
Tillsammans med Blundlunds har vi öppnat Fondant, där du kan stödja Parabol genom konstköp för fortsatt verksamhet. Här erbjuds exklusiva konstverk med ständigt aktuella teman.
Parabol är öppen och gratis att läsa för alla! Men för att den skall fortsätta vara det krävs det att fler är med och hjälper till. Bli stödprenumerant eller läs om fler sätt att stödja Parabol.